VOLONTERSKA PRIČA - COVID 19
U svakom kutku sveta, svakog trenutka, postoje brojni ljudi kojima treba pomoć. Pandemija Korona virusa je ovaj broj znatno povećala. Kao volonter Crvenog krsta, moja moralna dužnost i lična želja je bila da pomognem svakom kome je pomoć potrebna, kako bi čovečanstvo uspelo da izdrži globalnu krizu.
Kao volonteri Crvenog krsta, imali smo različite aktivnosti, kojima smo pomagali ljudima. Moje zaduženje je zapravo bilo da ljudima koji imaju dvadesetčetvoročasovnu zabranu kretanja idem u nabavku lekova, pelena i svih neophodnih životnih namirnica. U početku nisam imala ni najmanju predstavu šta ovo sve znači i bila sam nesigurna da li ću uopšte uspeti. Možda se činilo kao nešto lako - samo obična nabavka osnovnih potrepština. Razlika je ta, da ovog puta, nisam obavljala kupovinu za jednu, dve nego za deset osoba istovremeno. Činjenica je takođe bila ta da je svaki izlazak iz kuće značio izlaganje virusu, iako smo nosili svu neophodnu zaštitnu opremu. Ljudi oko nas su bili uplašeni, i na nama je bilo da se postaramo da se osećaju makar malo sigurno. Ali kako kada čak ni mi nismo znali šta se zapravo dešava i šta ovo sve znači.
 Država nam je propisala sve neophodne mere zaštite, koji su svi poštovali u očajničkoj želji da sačuvaju svoje zdravlje i zdravlje svojih bližnjih. Tokom dana mogle su se videti kolone ljudi ispred prodavnica i apoteka, ali kada nastupi “policijski čas“ ulice postanu prazne, zvuk kola se više ne čuje, možda poneki lavež psa, ali i to vremenom iščezne. Neki su smatrali da je apsurdno upoređivati ovu situaciju sa ratom, ali s vremena na vreme upravo je izgledalo baš tako - kao rat. Cela država bila je praktično zatvorena i pusta. Doktori i svi zdravstveni radnici su provodili noći i dane kako bi spasili ljude od novog nevidljivog „neprijatelja“ - sve je upravo bilo na njima. Ipak, kada sam ja lično dala mali doprinos svojoj zajednici i ljudima koji njoj pripadaju, osećala sam se kao da sam na prvim linijama borbe protiv virusa. Osmeh i zahvalnost tih ljudi su mi neizmerno značili. Značilo mi je, jer je upravo to je predstavljalo onaj mali tračak nade, koji su svakom trebali. Ljudi nisu izgubili veru i svi su još jednom mogli da vide koliko zapravo dobrote i ljubavi postoje na ovom svetu i da ništa zapravo nije izgubljeno. Mislim da smo pomažući ovim ljudima u jednostavnim svakodnevnim poslovima predstavljali nadu i veru da ova pandemija nije trajna i da bolji dani svakako dolaze.
Pandemiju sigurno niko ne bi želeo da proživi, ali na neki način sam otkrila toliko drugačijih aspekata ljudskosti i dobročinstva, kojih pre ovoga nisam bila svesna. Svi smo bili ujedinjeni. Ljudi su u istovremeno bili uplašeni, ali i izuzetno zahvalni. Bili smo svesni da je ovo borba za nas, za svakog muškarca, ženu i dete.
Ovo je borba za čovečanstvo i pobedićemo je našom dobrotom, velikim srcima i neizmernom ljubavlju.
                                                  Ana Cicović, Crveni krst Ruma